Kertoja: Yle puheessa tiistaisin kello yksi Perttu Häkkinen.
Häkkinen: Ja oikein voitokasta iltapäivää teille kaikille ja lämpimästi
tervetuloa tämän kertaisen päivänavauksemme pariin. Minä olen Perttu Häkkinen.
Häkkinen: Tänään kohtaamme Jennan, parikymppisen
opiskelijan ja yksinhuoltajan, joka rakastaa
koiraansa. Rakastaa koiraansa jopa niin
paljon että harrastaa yhdyntää tämän kanssa.
Häkkinen: Eläinrakkautta, vaiko eläinrääkkäystä? Sitä me
pohdimme tänään, kun käsittelemme suomalaisen zoofilian kasvoja.
Häkkinen: Asiasta kanssani studiossa keskustelemassa Sexpo-säätiön
toiminnanjohtaja Tommi Paalanen. Lämpimästi tervetuloa lähetykseen.
Paalanen: Terve, terve, mukava olla täällä.
Häkkinen: No, lähdetään perusasioista liikenteeseen.
Millainen ihminen on zoofiili? Miten zoofiili määritellään?
Paalanen: No, oikeastaan tuohon kysymykseen millainen ihminen
hän on niin ei saada mitään hyvää vastausta koska on
monenlaisia ihmisiä, joilla voi olla jonkinlaista seksuaalista
mielenkiintoa eläimiä kohtaan ja siinähän määritelmä tulikin.
Paalanen: Eli zoofilia on mieltymys jonkinlaiseen
seksuaaliseen kansakäymiseen eläimiä kohtaan,
mutta se voi olla vaikkapa fantasioina ilmenevää
että kaikki ei välttämättä teekkään sitä.
Häkkinen: Eli voi olla tällaista latenttia zoofiliaa
tai passiivista zoofiliaa tai sitten aktiivista?
Paalanen: Joo, yleensä käytetään niin kun käsitteitä tämmöinen
niin kun kokonaisvaltainen taikka sitten osittainen.
Paalanen: Että jos on osittainen seksuaalinen mieltymys niin se
on sellainen, että on muitakin seksuaalisuuden ilmenemismuotoja.
Paalanen: Että se ei välttämättä ole niin tärkeä osa omaa seksuaalisuutta, mutta se
on silti olemassa, mut sit kun henkilöllä on kokonaisvaltainen seksuaalinen mieltymys
Paalanen: niin se on usein niin että ei voi edes kiihottua kunnolla
ilman että jollakin tavalla tämä olisi läsnä tämä mieltymys.
Häkkinen: Eli toisin sanoin on ihmisiä jotka
välttämättä eivät voi myöskään kiihottua toisista
ihmisistä, vaan heidän seksuaalinen suuntautuminen
on niin kokonaisvaltaisesti zoofilista.
Paalanen: Kyllä, juuri näin on.
Paalanen: Tämä on tietysti aika harvinainen
ryhmä kaikenkaikkiaan. Että ylipäänsä tämmöinen
kokonaisvaltainen tai ekslusiivinen fetisismi erilaisissa
muodoissaan niin on hyvin harvinainen ilmiö,
mutta kyllä heitä monella tavalla meidän keskuudessamme on.
Häkkinen: No, ööm, Suomi on viimeisiä... tai oikeastaan jatketaan vielä tästä.
Häkkinen: Kuinka suuri prosentti ihmisistä on zoofiilejä?
Onko asiaa tutkittu Suomessa tai ulkomailla?
Paalanen: Tästä on aika niukkaa tutkimusta ja
se on hajanaista, mut että kyllä me puhutaan
siellä prosentin murto-osista kun me lähdetään
sitä varsinaista määrää etsiskelemään.
Paalanen: Mut seksuaalisia fantasioita on huomattavasti useammilla. Seksuaalisen
fantasioiden kuvastossa eläinseksi eri muodoissa niin on suorastaan yleistä.
Paalanen: Että sit se löytyy kyllä selailemalla vaikkapa seksitarinoita
tai ihmisten omakertomia fantasioita, niin kyllä se aina pompahtaa esiin.
Paalanen: Ja sit taas huomataan, että tietyllä
tällaisilla maatalousvaltaisilla vähemmän koneistuneilla
yhteiskunnilla niin siellä tota voi olla esimerkiksi
nuorten miesten parissa isokin prosentti.
Paalanen: Ihan joku viiteenkymmeneen prosenttiin asti,
että on ollut kokemuksia seksistä eläinten kanssa.
Häkkinen: Mitä sitten, onko sitä tutkittu sukupuolijakauman
kannalta. Onko zoofilia yleisempää miesten vai naisten keskuudessa?
Paalanen: Sekin eroaa aika vahvasti ton tota
niin kun yhteiskuntarakenteiden mukaan.
Paalanen: Yleensä maaseutualueilla tämmöisissä
tosiaan vähemmän kehittyneissä maissa niin nuoret
pojat on se suurin ryhmä joka peuhaa sitten niiden
maatalouseläinten kanssa korvikeseksin merkeissä.
Paalanen: Että heillä ei välttämättä ole
erityistä mieltymystä vaan se on niin kuin siinä
vaiheessa kun seksuaalisuus lähtee kehittymään
ja ollaan hyvinkin hormonimyrskyn keskellä.
Paalanen: Se mikä on siinä lähellä ja käsillä. Ja suhde eläimiin
voi olla hyvin läheinen muutenkin tämmöisissä tilanteissa.
Paalanen: Mut sit kaupungistuneissa yhteiskunnissa on todettu että nuoret ja
vähän vanhemmatkin naiset ovat sit niitä jotka touhuaa lemmikkieläinten kanssa.
Paalanen: Et se on sit ollut naisvaltaisempi
ilmiö kaupungistuneessa yhteiskunnissa.
Paalenen: Ja sitä värittää enemmänkin just semmonen jonkinlainen lämminhenkinen
suhde ylipäänsä siihen lemmikkieläimeen, et se on hyvin tyypillinen kuvio.
Häkkinen: Tämä on mielenkiintoista. Haluaisin vielä
kysyä yhden asian ennen kuin jatkamme eteenpäin.
Häkkinen: Niin tästä, mainitsit populäärikulttuurin seksuaalisen kuvaston.
Häkkinen: Ja itselläni ainakin tulee mieleen ihan tällainen klassikko
kuin vaikkapa “Beauty and the Beast”, eli Kaunotar ja Hirviö.
Häkkinen: Joka kenties kuitenkin, Beasthän on ikään kuin peto
tai eläin oikeastaan etymologisesti enemmänkin kuin hirviö.
Paalanen: Kyllä. Joo tässä flirttaillaan ollaan oikein niin kuin aika jännien
tämmösten risteymien äärellä kun puhutaan Disneynkin filmatisoimasta pätkästä.
Paalanen: Flirttaillaan kyllä tälläsellä niin kuin
eläinseksuaalisella rakkaudella ja aika vahvoillakin voimilla mitä
siihen liittyy, käsityksillä niinku tämmösestä alkuvoimasta
ja eli jonkinlaisesta seksuaalisuudesta joka kumpuaa sieltä.
Paalanen: Ja eläinseksihän on meilläkin vahvasti
tietynlaisessa huumorikuvassa koko ajan läsnä.
Paalanen: Et eihän sellasesta lauota huumoria tai sitä pidetä
mukana keskustelussa, sellasta asiaa joka ei niinku millään
tavalla ketään kiehdo tai kiinnosta, et kyl tämmönen
kaksjakoinen eli ambivalentti suhde ihmisillä tähän aiheeseen on
Paalanen: et samalla ällöttää monia mut samalla jollakin tasolla kiehtoo.
Häkkinen: Niin ja tässä eräs sellainen
arkkityyppi, jonka mielestä tällainen suomalainen
maaseudun vanha poika ja jolla on kumisaappaat
jalassa ja lampaita siellä haassa,
Häkkinen: niin tämähän on hyvin sellainen perinteinen arkkityyppi, mikä suomalaisessa
huumorissa tällaisista asioista vaikkapa Veli
Puolikuu -sarjassa 80-luvulla annettiin.
Häkkinen: Ja tänään me testaamme tämänkin
arkkityypin tai stereotyypin paikkansa pitävyyttä,
mutta vielä yksi kysymys ennen kuin kuuntelemme
ensimmäisen osan Jennan haastattelusta.
Häkkinen: Suomi on viimeisiä Euroopan maita, jossa laki
ei vielä kiellä eläimiin kohdistuvia seksuaalisia tekoja.
Häkkinen: Tällä hetkellä EU-maista vain Suomi, Unkari ja Romania sallivat
eläimiinsekaantumisen tekona, ellei siitä aiheudu kärsimystä, kipua tai tuskaa.
Häkkinen: Muualla jo teko on kriminalisoitu, niin mistä
syystä lainsäädäntömme poikkeaa tässä suhteessa?
Paalanen: No kyse on oikeastaan siitä, et meillä ei oo ollu
semmoista tiettyy poliittista painetta tän asian edistämiseksi,
Paalanen: joissakin maissa niin kuin eläinseksin valtavirtamaissa Saksassa
ja Tanskassa on ollut tämmönen tietynlainen poliittinen paniikki
Paalanen: tän aiheen ympärillä, ehkä jonkun
yksittäistapauksen johdosta ja sit siellä on
liikkunut huikeita, mutta todistamattomia
väitteitä vaikka eläinbordelleista ja muista,
Paalanen: et se on ollu vähän tämmöstä niin sanottua ad-hoc lainsäädäntöä, elikkä asia
on niinku pullahtanut jostain esiin ja sit on
tarttenut tehdä hirveellä hädällä jotakin.
Paalanen: Et suomalainen lainsäädäntöhän lähti
aikanaan siitä liikkeelle 70-luvulla tästä asiasta
Paalanen: et eläinseksin harrastajat on
todennäköisesti ennemmin hoidon tarpeessa kuin
rangaistuksen tarpeessa ja lähettiin tällöin
humaanilla tavalla tarkastelemaan tätä aihetta.
Paalanen: Toki nyt ollaan tultu niinku seksuaalipsykiatriassa siihen
tulokseen, että eivät he ole oikeastaan edes hoidonkaan tarpeessa.
Paalanen: Et mitään erityisiä vahvoi perusteita
tällaiselle kriminalisoinnille ei ole.
Paalanen: Paitsi jonkinnäköinen ihmisten kammo ja ahdistus tätä asiaa
kohtaan, mut se ei mun mielestä ole pätevä kriminalisoimisperuste.
Häkkinen: Ja näistä kriminalisoimisperusteista ja muusta
vastaavasta puhumme hivenen myöhemmin tässä ohjelmassa.
Studiossa siis Perttu Häkkinen ja Sexpo-säätiön toiminnanjohtaja
Tommi Paalanen. Ja nyt lähdemme tapaamaan Jennaa.
Häkkinen: Olen saapunut tänne Pirkanmaalle haastattelemaan
parikymppistä opiskelija-yksinhuoltajaa, Jennaa.
Häkkinen: Jos lähdemme aivan perusasioista liikkeelle niin missä vaiheessa
huomasit olevasi zoofiili eli seksuaalisesti kiinnostunut eläimistä?
Jenna: No ihan alkujaan tää kaikki lähtee
varmasti jostain yläkouluajalta, että kun oma
seksuaalisuus lähti kehittymään niin niin kyllä sen niinku sillain vahvasti huomas,
Jenna: mut sitä ei ehkä siinä iässä vielä osannut käsitellä
niin hyvin kun tässä iässä. Sieltä se on lähtenyt.
Häkkinen: Muistatko omasta lapsuudestasi kuinka suhtauduit
eläimiin tai millaisia tunteita eläimet sinussa herätti?
Jenna: Tota mä oon aina ollu erittäin eläinrakas,
että mä muistan ihan pienestäkin asti että
oon mennyt silittämään ja kysymään rohkeasti
koirien omistajilta että saako tulla silittämään.
Jenna: Että ne on herättänyt mussa aina ihan
suunnatonta iloa, että koirien semmonen
perusluonne, joka nyt on mitä on niin niin iloiset hännänheiluttajat ja muuta,
Jenna: että aina oon tosi iloisesti heihin suhtautunut
ja he on suhtautunut ihan samalla tavalla.
Häkkinen: Mitkä sinun mielestäsi ovat sellaiset suurimmat
harhaluulot, jotka liittyvät zoofiliaan ja sen harjoittajiin?
Jenna: No ehdottomasti se, että monet ihmiset kuvittelee, että se on pelkästään
fyysistä kanssakäymistä eläinten kanssa ja että mitään muuta ei tapahdu,
Jenna: koska se on paljon syvempää et siin on paljon tunteita mukana ja
ehdottomasti sekin että luullaan et eläimiä satutetaan jollain tavalla.
Jenna: Et se ei ole ikinä zoofilin tarkoitus
millään muotoa, että enemmänkin se
molempien niinku yhteinen nautinto ja ajan
vietto ja siihen kuuluu tosi paljon asioita,
Jenna: ei missään nimessä mitään semmosta satuttamista tai negatiivista.
Häkkinen: mistä sen tietää että nauttiiko eläin?
Jenna: Eläimillähän on, käytetään nyt esimerkkinä koiria, että koirilla on
tietyn tasoisia tunteita ja eläimillä on yleisesti seksuaalivietti olemassa.
Jenna: Koirilla on myöskin tämmönen käyttäytymismalli että jos koira ei
jostain pidä se väistää siitä tilanteesta, elikkä kyllä se eläin väistää,
Jenna: että kyllä sen huomaa siitä, että ei se mitään pakottamalla ala tekemään.
Häkkinen: Viittasit tuossa että itse tämä seksuaalinen kanssakäyminen,
fyysinen yhteys on vain yksi osa tätä zoofilian koko palettia.
Häkkinen: Voisitko kuvailla että nämä tunteet, joita sinulla esimerkiksi
on koiraa tai koiria kohtaan, niin ne ovat luonteeltaan romanttisia?
Jenna: Mitenkä määrittelisit tarkemmin romanttisen tunteen?
Häkkinen: No sanotaan näin: jos minä vaikka katson vaimoani, niin
minä tunnen sellaisen tietynlaisen lämpimän aallon sisälläni,
Häkkinen: johon liittyy palavaa halua olla tuon ihmisen kanssa ja
mutta myös tällaista seksuaalista tunnetta.
En osaa verbalisoida tätä paremmin mutta tarkoitan kysymykselläni
sitä, että sinulla on ollut suhteita sekä ihmisiin että eläimiin
Häkkinen: niin ovatko nämä suhteet keskenään saman kaltaisia?
Muistuttavatko ne toisiaan nämä tunteet joita sinussa nousee?
Jenna: Kyllä siellä on sekä samankaltaisia ja sitten
taas sellaisia tunteita mitä ei voi verrata keskenään.
Jenna: Koiran kanssa esimerkiksi niin nautin
hyvin paljon tommosesta työskentelystä
sen niin kun yhteisestä tekemisestä jos ollaan treenaamassa tai muuta,
Jenna: niin se yhteys minkä saa koiraan jos koira
vaikka sairastuu jos se pitää viedä eläinlääkäriin
niin huolestun hyvin hyvin kovasti ihan kuin
huolestuisin oman lapseni hyvinvoinnista.
Jenna: Että kyllä niitä että ne tunteet ovat
tosi syviä, koira on mulle kuin perheenjäsen.
Jenna: Yleisesti ottaen mikä tahansa eläin on mulle kuin perheen jäsen että pyrin
pitämään hyvää huolta ja tarjoamaan sen kaikista parhaiten sen mitä pystyn.
Häkkinen: Muistatko ensimmäistä kertaasi eläimen kanssa näin
fyysisessä mielessä ja millainen se oli, mitä tunteita se herätti?
Jenna: Muistan. Se oli erittäin jännittävää ja
pelotti ehdottomasti, että vähän semmosta häsellystä
niin kun puolin ja toisin. Voisin hyvin verrata
sitä ensimmäiseen kertaani ihan ihmisen kanssa
Jenna: että hyvin samanlaiset jännityksen ja pelonsekaisen
tunteet että mitä tässä nyt tehdään ja mitä tapahtuu
mutta kyllä se, se oli hyvin tota, hyvin uskomaton
ja unohtumaton kuitenkin että kyllä se mieleen jäi.
Häkkinen: Onko sinulla ollut tällaisia syyllisyyden tunteita tai vastaavaa?
Jenna: On, tästä asiasta yleisesti kyllä on. Että tota tietenkin tämmöinen asia on
vaikea asia lähteä hyväksymään, että kun
yhteiskunta muuten on niin karusti sitä vastaan
Jenna: ja musta tuntuu että monet ihmiset ei oikeesti ymmärrä sitten
että, että pelkästään fyysinen kanssakäyminen ei ole se juttu.
Häkkinen: Tunnetko muita ihmisiä joilla on samanlaisia tuntemuksia tai mielihaluja?
Jenna: Kyllä tunnen, osa heistä on ihan täysin tuntemattomia
ja osa sitten taas sellaisia lähempiäkin tuttavuuksia.
Häkkinen: Onko teillä jonkin näköistä yhteisöä, virtuaalista tai
sitten ihan tällaista klassisempaan kanssakäymiseen liittyvää?
Jenna: Anonyymisti tosi paljon internetin kautta jutellaan,
että on sekä suomalaisia että ulkomaalaisia keskustelupalstoja
Jenna: jotka löytyy ihan netistä että etsivä
löytää kyllä ja sitten on taas näitä suljetumpia
sivustoja joihin yleensä pääsee vain sitä kautta
jos tuntee vaikka jonkun sivuston jäsenen
Häkkinen: onko näissä ryhmissä sitten sellaisia ihmisiä, joita sinä
et hyväksy? Jotka sitten esimerkiksi jotka haluavat satuttaa eläimiä
Jenna: No eläinten satuttaminen ei kuulu zoophiliaan että se sekoitetaan
hyvin monesti tällaiseen toiseen ikävään alalajiin kuten zoosadismiin
Jenna: jossa tarkoitus on nimen omaan vain satuttaa eläimiä ja se ei kuulu zoophiliaan
yhtään millään tavalla. Että en yhtään missään nimessä hyväksy sellaisia ihmisiä
Jenna: Syvimmästä välittämisestä eläintä kohtaan, on
varmasti helpoin tapa ainakin aloittaa se keskustelu.
Jenna: Että se on pääasiassa tunnepohjaista, että fyysinen
puoli on todellakin niin kuin hyvin pieni osa sitä
Jenna: ja jotkut zoofiilit eivät esimerkiksi
ollenkaan harjoita tätä fyysistä
puolta. Että heille se on vaan se
yhteenkuuluvuuden tunne lemmikkiensä kanssa.
Häkkinen: Jos kuitenkin verrataan näitä tuntemuksia,
näitä kokemuksia - minun lähin viitepisteeni
on, suhde ihmiseen - niin jos vertaan näitä,
ja koetan ikään kuin sitä kautta ymmärtää
Häkkinen: niin meillä ihmisillähän on esimerkiksi useita
sekä ystäviä että partnereita - niin onko zoofiileilla?
Jenna: Ystäviä, kyllä varmastikin tosi paljon.
Partneriin vaaditaan paljon enemmän, kuin
vain sellainen tutustuminen, lyhytaikainen
tutustuminen tai muutama tapailukerta, että...
Jenna: Henkilökohtaisesti en voisi kuvitella
fyysistä kontaktia tuntemattoman eläimen kanssa.
Jenna: Että se vaatii sellaisen tietyn syvemmän yhteyden, sen että
eläinkin luottaa ja että sinä tunnet eläimen ja luotat eläimeen.
Häkkinen: Oletko sinä pystynyt tästä asiasta puhumaan läheisillesi, siis
sellaisille ihmisille, jotka eivät tiedä mahdollisesta zoofiliastasi?
Jenna: En ole pystynyt. Että tämä aihe on tosi kova, niin kova tabu, ja hyvin
monella ihmisellä ei riittäisi ymmärrys siihen, vaikka kuinka lähtisi selittämään.
Jenna: Että monet ihmiset muodostaa valmiin mielipiteen ja takertuvat yhteen tiettyyn
asiaan, esimerkiksi siihen fyysiseen kanssakäymiseen
ja ne eivät sen jälkeen niin kuin...
Jenna: Sen jälkeen on mielestäni turha yrittää
selittää, kun he ovat jo muodostaneet mielipiteensä.
Häkkinen: Ja näin siis puhui parikymppinen Jenna,
jota kävin viime viikolla tapaamassa. Ja kun
utelin heti alkajaisiksi Jennan motiiveita - siis
nimi ja ääni muutettu, kuten kenties arvaattekin
Häkkinen: utelin hänen motiivejaan tulla haastateltavaksi.
Miksi hän haluaisi puhua koko tällaisesta aiheesta,
joka on yhteiskunnassa niin raskas tai vaiettu? Hän totesi,
että hän haluaa tietyllä tavalla tehdä valistustyötä.
Häkkinen: Studiossa Perttu Häkkinen ja Sexpo-säätiön
toiminnanjohtaja Tommi Paalanen. Keskustelemme zoofiliasta,
jota ennen vanhaan tavattiin Suomessakin kutsua
eläimeen sekaantumiseksi tai eläimeen ryhtymiseksi.
Häkkinen: No, Tommi, sinä kun olet, Sexpo-säätiössä
töissä, niin ottaako sinuun yhteyttä paljon zoofiileja?
Paalanen: Jonkin verran tulee yhteydenottoja, ei ehkä niinkään minulle,
mutta meidän neuvontapalveluihin tulee yhteydenottoja henkilöiltä,
Paalanen: jotka joko fantasioivat, tai heillä on ollut joitain
kokemuksia, seksuaalisia kokemuksia eläimen kanssa ja...
Paalanen: Jotkut on hämmentyneitä, jotkut kaipaavat niin kuin sellaista...
yleensä keskustelukumppania, samasta syystä mitä Jennakin tuossa puhui, että...
Paalanen: Ei oikein ole välttämättä niitä
ihmisiä, joille voisi avautua näistä asioista.
Paalanen: Ja sitten, tuota - paljon ollaan huolissaan
mahdollisesti siitä ympäristön reaktiosta,
tai siitä kokemuksesta onko minussa jotain vialla.
Tämän tyyppisistä syistä otetaan yhteyttä.
Paalanen: Nyt viime aikoina, kun tämä eläintensuojelulain
uudistus on ollut käsillä, niin on ollut joitain
Paalanen: zoofiilien ehkä... edustajien yhteydenottoja heidän verkostostaan,
että mikä tämä tilanne on ja voisiko siihen vaikuttaa jotenkin.
Paalanen: Että he pelkäävät päätyvänsä rikollisiksi uuden
lain myötä, mikä toki on ihan ymmärrettävä huoli sekin.
Häkkinen: Tässä vaiheessa lähetystä täytyy
mainita, että jos teillä on aiheeseen jotain
kommentoitavaa, tai kysyttävää Tommilta, tehkää
se huutolaatikossa osoitteessa yle.fi/puhe.
Häkkinen: Eli voisit sanoa, että siis nämä tunteet,
joilla zoofiilit suhtautuvat valmisteilla olevaan
lakimuutokseen, niin ovat ikään kuin - tai voi sanoa,
että tämä keskustelu on kiihtynyt teidänkin päässänne.
Häkkinen: Teihin otetaan enemmän yhteyttä tämän tiedon tultua julki?
Paalanen: Joo, kyllä se jonkin verran
vaikuttaa. Ei niitä yhteydenottoja nyt valtavan
runsaasti ole, koska ylipäänsä tämä aihe on aika
arka, ja ihmiset, tuota... Noin niin kuin...
Paalanen: Eikä alan harrastajia nyt ole kauhean paljoa Suomessa. Että ei se onneksi
sillä tavalla valtavaa ole se yhteydenottojen
määrä, mutta kyllä se koko ajan näkyy.
Paalanen: Meidän neuvontapalvelussa se asia
näkyy niin kuin myös tämän lainsäädäntöasian
ulkopuolella niin kuin tämmöisen neuvonnan tai niin kuin jonkinnäköisen tuen tarpeena.
Häkkinen: No, sitten lähdetään lakiteknisiin asioihin.
Häkkinen: Sinä et kannata tätä lainmuutosta tältä osin, miksi?
Paalanen: Mun näkökulma on se sellainen eetikkona seksuaalisuuden tutkijana
Paalanen: Että et eläinten vahingoittaminen on ehdottomasti kiellettyä ja kiellettävä
Paalanen: Mut et eläinseksi on niin monimuotoinen aihekirjo että,
Paalanen: et me ei voida lähteä tarkasteleen eläinten-ihmisten välisiä
seksuaalisia suhteita pelkästään vahingoittamisen näkökulmasta.
Paalanen: Enempi tää erotellaan mitkä suhteet ja
mitkä jutut on vahingollisia ja mitkä taas ei ole.
Paalanen: Ja voidaan kieltää perustellusti ne
vahingolliset ja ne on jo kielletty nykyisessä laissa
Paalanen: eli mitään uudistusta ei sen osalta tarvita.
Paalanen: Mut sit taas sellaiset seksuaaliset suhteet
ja tilanteet jotka eivät ole vahingollisia eläimelle.
Paalanen: Niin missä on suurin hyöty kieltämisestä, onko sitä?
Paalanen: Onks hyötyä siitä että kriminalisoidaan niiku tätä
kautta jonkun ihmisryhmän seksuaalinen mieltymys ylipäänsä?
Paalanen: Mitä oikeushyvää me suojellaan, mikä
yhteiskunnallinen hyvä meillä on kiikarissa?
Paalanen: Ja näihin kysymyksiin kaikki vastaukset
tuntuu olevan enemmän tai vähemmän huteria.
Paalanen: Et sen kriminalisoinnin kokonaiskriminalisoinnin
tueksi löytyy hyvin huonoja argumentteja.
Paalanen: Niin sitä voidaan haarukoida vähän semmoselleen ihan nyt
tässä että, pitäisikö meidän tehdä nyt Jennan toiminnasta poliisiasia.
Paalanen: Pistää hänet putkaan ja oikeuteen tai jos meillä olisi
teinityttö joka haluaa kokeilla oman seksuaalisen kasvunsa myötä
Paalanen: tai puuhaa ja peuhaa jotakin lemmikkikoiransa kanssa.
Paalanen: Niin onko se asia johon pitäisi laittaa poliisi
mukaan, pitäisikö meidän ruveta syytettä virittelemään?
Paalanen: Kuka hyötyy? Mikä funktio sillä on?
Paalanen: Ihmisten omien ahdistusten ja inhoreaktioiden tyydyttämiseksi ei tarvita
lainsäädäntöä, joka selvästi heikentää jo marginaalissa olevan ryhmän asemaa.
Häkkinen: Niin ja ylipäänsä eläinten oikeudet ja
mikä on hyödyllistä toimintaa tai vahingoittavaa
Häkkinen: onhan tässä maassa esimerkiksi turkistarhauskin laillista toimintaa.
Paalanen: Erittäin hyvä rinnastus. Ylipäänsä tehotuotanto.
Paalanen: Kun mennään katsomaan noita koiranäyttelyitä
niin siellä on sen sorttista trimmausta
Paalanen: ja hoonausta ja kouluttamista, joita ei voi mitenkään voida
sanoa olevan sille koiralle esimerkiksi eduksi kaikissa tilanteissa.
Paalanen: Et tää on hyvin tämmönen myyttejä ja mielikuvia pursuava alue
jota pitäisi vähän perata ihan rauhallisella analyyttisella ajattelulla.
Häkkinen: No luuletko että tällainen rauhallinen
analyyttinen keskustelu ottaen tämän asian
Häkkinen: ja sen sen väkevyyden tietyllä tavalla
huomioon, niin on mahdollista tässä yhteiskunnassa?
Paalanen: No se näyttää olevan mahdollista
täällä studiossa tällä hetkellä että ihan hyvä
Paalanen: siinä mielessä että voidaan näyttää esimerkkiä, että mistä tahansa
Paalanen: yhteiskunnassa vallitsevasta ilmiöstä pitää
voida keskustella kiihkottomasti ja faktat edellä
Paalanen: ja miettien ihan aidosti monesta näkökulmasta, et miten tää menee,
kuka mistäkin hyötyy, mikä niin kuin minkälainen dynamiikka meillä on käynnissä.
Paalanen: Ja seksologiassa tää on ollut yks tällainen
pitkän aikavälin tavoite monella muullakin asialla.
Paalanen: Me voitais puhua ihan samalla tavalla jostain muusta
seksuaalisuuden ilmiöstä kun mennään parikyt vuotta taaksepäin
Paalanen: Miten kiihkeä keskustelu oli joskus vaikka siitä
että, saako naiset mennä yksin ravintolaan illalla.
Paalanen: Et siitä oli varmasti kiihkeitä mielipiteitä
ja näin ollaan tultu eteenpäin tässäkin asiassa.
Häkkinen: Ennen kuin jatkamme siitä, saavatko, pitäisikö
naisten mennä yksin ravintolaan niin kuunnelkaamme
Häkkinen: historioitsija Teemu Keskisarjaa, jota Panu Hietaneva kävi haastattelemassa.
Häkkinen: Keskisarja on tutkinut väitöskirjassaan suomalaisen
eläimiinsekaantumisen historiaa ja siitä säädettyjä rangaistuksia.
Hietaneva: Eläimiinsekaantumista on todennäköisesti
tapahtunut aina läpi ihmiskunnan historian.
Hietaneva: Dosentti Teemu Keskisarja on tutkinut asiaa suomalaisesta näkökulmasta
väitöskirjassaan, jonka nimi on Secoituxesta
järjettömäin luondocappalden canssa.
Hietaneva: Aivan aluksi täytyy kysyä historioitsijan henkilökohtaisia motiiveja:
Hietaneva: Miksi eläimiin sekaantuminen on niin
kiinnostava asia, että sitä kannattaa tutkia?
Keskisarja: Siksi että eläimeen sekaantumisen
historia ei ole kuriositeetti.
Keskisarja: Eläimiinsekaantujaa on Suomessa vainottu paljon
ankarammin ja paljon pidempään kuin esimerkiksi noitia tai homoja.
Keskisarja: Eläimiinsekaantuminen oli iso kriminaalipoliittinen ongelma 1700-luvulla.
Keskisarja: Siitä on satoja ja tuhansiakin esi-isiämme tuomittu
vähintäänkin julmaan ruumiinrangaistukseen, jotkut kuolemaankin.
Hietaneva: Menneessä maailmassa ihmisellä oli
tapana säätää maallisia lakeja raamatun pohjalta.
Hietaneva: Löytyykö sieltä jokin kohta jossa eläimiinsekaantuminen tuomitaan?
Keskisarja: Löytyy toki. Eläimiinsekaantuminen on
Mooseksen kirjoissa kielletty useaampaankin kertaan
kuolemalla rangaistavana tekona samoissa yhteyksissä
ja peräkkäisissä jakeissa kuin homoseksuaalisuus.
Hietaneva: Keskustellaan sitten hieman tutkimustyösi
taustoista. Millaisia lähteitä käytit?
Keskisarja: Oikeudenkäyntipöytäkirjoja. Niitähän on 1700-luvulla säilynyt aika
hyvin jo. Niissä seikkaperäisestikin kuvaillaan eläimeensekaantumisrikosta.
Keskisarja: Tuomarit eivät oikein voineet, tai
käräjäkirjurit noudattaa häveliäisyyttä, vaan heidän oli
todistelun takia pistettävä kaikki pienimmätkin
yksityiskohdat paperille tuosta irvokkaasta teosta.
Hietaneva: Kuinka monta tapausta sinulla on tiedossasi?
Keskisarja: Mulla oli väitöskirjassa muistaakseni
vain kolmisensataa oikeustapausta, eli ne oli
niitä vakavimpia jotka olivat menneet Turun
hovioikeuteen tai Vaasan hovioikeuteen saakka.
Keskisarja: Että enemmänkin toki olisi vähällä vaivalla löytynyt.
Hietaneva: Eli tästä ei voi suoraan vetää johtopäätöksiä siitä, että
kuinka yleistä tämä eläimiinsekaantuminen 1700-luvulla on ollut?
Keskisarja: Ei suoraan, mutta kiertäen voi tehdä johtopäätöksiä. Eläimeensekaantumista
koskevat oikeudenkäynnit olivat paljon yleisempiä
kuin esimerkiksi raiskausoikeudenkäynnit
Keskisarja: ja suunnilleen sata kertaa yleisempiä kuin homoja vastaan
nostetut oikeusjutut, joita Suomessa ei juuri lainkaan ollutkaan.
Keskisarja: Eli siis ainakin oikeudellisena ilmiönä
eläimiinsekaantuminen oli erittäin yleistä 1700-luvun Suomessa.
Hietaneva: Olivatko kaikki tuomitut tai syytetyt miehiä?
Keskisarja: Väitöskirjassani, jossa oli muutama sata esimerkkitapausta,
kaikki olivat miehiä yhtä poikkeusta lukuunottamatta.
Keskisarja: Erästä lapualaista talollisen tytärtä, Maria
nimeltään, häntä syytettiin koiraan sekaantumisesta.
Keskisarja: Mutta sekin syyte oikeudessa kaatui ja
Maria sai päinvastoin korvausta niiltä ihmisiltä jotka
olivat herjanneet häntä eläimeensekaantujaksi. Eli
eläimeensekaantuminen on siis leimallisesti miesten rikos.
Hietaneva: Väitöskirjassasi lukee, että oikeudellisena
ja kansankulttuurisena ilmiönä eläimiinsekaantuminen
haavoitti 1700-luvun ruotsalaisia ja suomalaisia enemmän
kuin mitään muuta kansaa. Mitä tämä tarkoittaa?
Keskisarja: Sitä että, varmaan eläimeensekaantumista on esiintynyt
kaikissa kulttuureissa kivikaudelta nykyaikaan ja kaikissa maailmanäärissä
Keskisarja: mutta ainoastaan Ruotsissa ja Suomessa
oikeuslaitos oli siitä niin pirun kiinnostunut.
Hietaneva: Mistä se johtuu? Miksi oikeuslaitos
oli täälläpäin maailmaa kiinnostunut asiasta?
Keskisarja: Se on hyvin vaikea kysymys. Kun lainsäätäjähän oli jo keskiajalta
saakka kiinnittänyt erityistä huomiota eläimeensekaantumisrikokseen
Keskisarja: ja sille oli tarkat termit ja määritelmät, kun
taas homoja ei Ruotsissa ja Suomessa vainottu lainkaan.
Keskisarja: Kärjistäen asiat meni näin, että manner-Euroopassa,
Pariisissa tai Lontoossa, jahdattiin 1700-luvulla
homoja ja Amsterdamissa myöskin, kun taas pohjolassa
eläimeensekaantuminen oli kriminaalipolitiikan painopiste.
Hietaneva: Mitä me tiedämme tuon ajan eläimiinsekaantujasta?
Onko olemassa jonkinlainen arkkityyppi?
Keskisarja: Tiedämme heistä aika paljonkin, koska
oikeudenkäynnissä tietysti kuulusteltiin, että minkä ikäinen
olet ja mikä ammatti sulla on. Vähän kyseltiin lapsuudesta
ja elämäntilanteestakin syyntakeisuuden kannalta.
Keskisarja: Eläimeensekaantujasta ei oikeastaan ole arkkityyppiä, he
olivat minun mielestäni aika tavallista ihmisiä, keskivertosuomalaisia.
Keskisarja: Siis kantaväestön edustajia, kumma kyllä,
vähemmistöt eivät tässä perversiossa olleet yliedustettuja.
Keskisarja: Tyypillinen suomalainen eläimiinsekaantuja oli nuorehko renki,
taikka paimenpoika jolla ei ollut aiempia rikoksia, muita rikoksia tilillään.
Keskisarja: Mutta oli joukossa myös ihan perheellisiä miehiä,
joille oli lapsuudessa opittu eläimeensekaantumistapa
jäänyt päälle ja jotka sitten vasta varttuneella iällä
jäivät ensimmäistä kertaa kiinni siitä rikoksesta.
Hietaneva: Noitavainojen aikaan ihmisiä annettiin perättömästi ilmi ja syytöksiä
vedettiin hatusta. Tapahtuiko samanlaista eläimiinsekaantumisen yhteydessä?
Keskisarja: Joskus, mutta todistustaakka oli todella raskas 1700-luvulla.
Keskisarja: Eläimeensekaantumisesta langettavaan
tuomioon, ainakin kuolemantuomioon,
vaadittiin kahden jäävittömän silminnäkijän
todistus ja mielellään vielä syytetyn tunnustus.
Keskisarja: Ja kun eläimeensekaantumista tietenkään ei mielellään julkisesti
harjoitettu, niin se oli hyvin vaikea saada todistustaakka kasaan.
Keskisarja: Ja periaatteessa ilmiantaja otti aika
ison riskin siinä, että jos syytös jää todistamatta,
Keskisarja: niin hän saa itse ankaran rangaistuksen, jopa saman
rangaistuksen, mikä olisi tullut sille eläimiinsekaantujalle.
Keskisarja: Jonkun verran oli perättömiä ilmiantoja,
mutta luultavasti sata kertaa tai tuhat kertaa
enemmän oli sellaisia tapauksia, että silminnäkijä
ei uskaltanut mennä viranomaisten puheille.
Hietaneva: Eläimiinsekaantuminen on tänäkin päivänä tabu
josta ei liiemmin puhuta, mutta kuinka siihen suhtauduttiin
Hietaneva: 1700-luvulla kansanparissa?
Keskisarja: Se oli törkeä rikos ja kuolemansynti,
Keskisarja: mutta ei ihmisarvoa alentava
Keskisarja: sukupuolinen perversio, kun koko
perversio sana ei ollut 1700-luvulla keksittykään.
Keskisarja: Se tabukaan se ei oikeastaan ollut
koska eläimiinsekaantumisesta puhuttiin paljon.
Keskisarja: Oikeudenkäynnit olivat julkisia ja niin myöskin viranomaisten kiellot ja
Keskisarja: eläimeensekaantumisen "ei tabuluonteesta"
kertoo sekin, että vanhassa kansanperinteessä
Keskisarja: on vaikka kuinka paljon eläimeensekaantumisrunoja
vaikka esimerkiksi homoseksuaalisuudesta ei mainita lainkaan.
Keskisarja: Kansanperinne Kalevalasta pois
jätetyt runot syyttävät eläimeensekaantujaksi
Keskisarja: itseä Väinämöistä eli hyvin pitkään
tämä pahe on kansamme keskuudessa ollut.
Radiokanava: Perttu Häkkinen.
Hietaneva: Entäpä sitten rankaistukset, oliko
kuolemanrangaistus se yleisin vai oliko lievempiäkin tarjolla?
Keskisarja: Periaatteessa laki useimmissa tapauksissa määräsi kuolemanrangaistuksen
Keskisarja: mutta nimenomaan Suomessa se syystä tai toisesta lievennettiin
esimerkiksi elinkautiseksi pakkotyöksi ja 40 ruoskaniskuksi.
Keskisarja: Ehkä siitäkin syystä esivalta ajatteli, että
ei näitä kaikkia voi teloittaa, että liian paljon tulee..
Keskisarja: tulee.. veri virtaa, mutta henki siitä saatto
kyllä lähteä. ..kaikki asiahaarat... olivat raskauttavia.
Keskisarja: Siis useimmat eläimeensekaantujat jäivät
kiinni vasta viidennekymmenellä tai sadannella kerralla
Keskisarja: että he monta vuotta harjoittivat syntiänsä enemmän
tai vähemmän säännöllisesti ja sitten sattumalta jäivät kiinni.
Keskisarja: Se oli.. ...heillä tapa oli arkipäiväistynyt.
Keskisarja: Melkein kaikkia muita rikoksia, myös seksuaalirikoksia tehtiin
päissään, mutta eläimeensekaantujat lähes aina jäivät selvinpäin kiinni.
Hietaneva: Tuomittiinko tekijä maksamaan korvauksia eläimen omistajalle
ja mitä tapahtui näille eläimille, joita oli käytetty hyväksi?
Keskisarja: Se oli minun mielestä tavallaan suurin vääryys
eläimeensekaantumisoikeudenkäynnissä tämä eläinten kohtalo.
Keskisarja: Eli eläin sai kuolemantuomion joko ihmisen
rinnalla tai myös siinä tapauksessa, että ihminen armahdettiin
Keskisarja: eläimet teloitettiin julkisesti osallisina eläimeensekaantumisrikokseen.
Keskisarja: Se oli ikävä juttu, että jos joku
renkipoika takautuvasti tunnusti harjoittaneensa syntiä
Keskisarja: kymmenen vuotta koko kylän karjan takia niin siinä saattoi
teloituspaikalle pyöveli joutua taluttamaan kolmisenkymmentä elikkoa useista lajeista.
Keskisarja: Ja iso taloudellinen vahinko koitui kyläläisille.
Keskisarja: Periaatteessa eläimeensekaantujan omaisuudesta
piti korvattavan elikoiden hinta elikoiden omistajille.
Keskisarja: mutta ei köyhillä rengillä tai paimenilla
läheskään aina ollut mitään ulosmitattavaa.
Hietaneva: Väitöskirjassasi kirjoitat, että eläimiinsekaantumisen yleisyyttä
voidaan selittää seksuaalisella turhautumalla, kerrotko hieman tästä lisää?
Keskisarja: Voidaan toki selittää, että avioliitto oli periaatteessa
ainoa laillinen väylä harjoittaa lihallista kanssakäymistä ja
Keskisarja: ehkäisymenetelmiä oli jonkun verran, mutta ne olivat aika tehottomia ja
Keskisarja: rengillä ja piialla oli riski joutua rangaistuksi
tai vähintäänkin häpeään jos käppäilivät heinälatoon.
Keskisarja: Ja yksi hyvin tärkeä eläimeensekaantumisen suosiota lisännyt
seikka oli se, että itsetyydytystä, onanismiä pidettiin 1700-luvulla
Keskisarja: erittäin rankkana syntinä ainakin
esivallan keskuudessa ja kansan keskuudessa.
Keskisarja: Ja aina näillä sekaantuvilla nuorilla miehillä ei
välttämättä ollut mitään turvallista helppoa tietä tyydyttää himojansa.
Hietaneva: Kuinka oikeuslaitoksen suhtautuminen eläimiinsekaantumiseen
sitten muuttui seuraavalla vuosisadalla, 1800-luvulla?
Keskisarja: Ensin Kustaa III valistushallitsija 1700-luvun
lopulla lakkautti kuolemanrangaistuksen eläimiinsekaantumisesta
Keskisarja: ja sen jälkeen synti tai nimenomaan
rikos alkoi pikkuhiljaa painua unholaan.
Keskisarja: Että varmaan tapa pysyy edelleenkin
yleisenä, mutta oikeudenkäynnit harvenivat..
Keskisarja: ja esivalta ei enää kiinnittänyt
eläimiinsekaantumiseen juurikaan huomiota.
Keskisarja: Ja se vaikenemisen ja hyssyttelyn politiikka sitten
pikkuhiljaa sammutti rahvaan mielenkiinnon sitä tekoa kohtaan.
Hietaneva: Tänäpäivänä zoofilia on Suomessa laillista, mutta onko
1900-luvulla vielä tuomittu ihmisiä eläimiinsekaantumisesta?
Keskisarja: On toki, kyllähän viime sotien jälkeenkin
vielä eläimeensekaantujia tuomittiin useita satoja.
Keskisarja: Ja eläimeensekaantuminen poistui rikoslaista vasta 1970-luvun
alussa samaan aikaan ja samassa yhteydessä homoseksualismin kanssa.
Hietaneva: Kysytään vielä historioitsijan mielipide asiaan:
pitäisikö eläimiinsekaantumisen olla tänä päivänä laitonta?
Keskisarja: Eläimeensekaantuminenhan on aivan perseestä ja se on yleisen
oikeustajun vastaista ja siinä mielessä sen pitäisi olla kriminalisoitua
Keskisarja: mutta - jo 1700-luvulla esivalta huomasi että - ja
oikeudenkäynnit - julkiset... julkiset ankarat rangaistukset
Keskisarja: ne eivät auta sen synnin... synnin kitkemisessä
vaan päinvastoin lietsovat rahvaan mielenkiintoa.
Keskisarja: Eli ehkä meidän nytkin kannattaisi välttää
herättämästä nukkuvaa hirviötä ja toivoa, että
eläimeensekaantuminen pysyy siellä Internetin synkimmissä
syövereissä, eikä murtaudu sieltä arkipäiväämme.
Häkkinen: Näin siis historioitsija Teemu Keskisarja Panu Hietanevan haastattelussa.
Häkkinen: Studiossa Sexpo-säätiön toiminnanjohtaja Tommi Paalanen ja Perttu
Häkkinen keskustelemme suomalaisen zoofilian kasvoista ja kokonaiskuvasta.
Häkkinen: Miltä Tommi tämä sinun korviisi kuulosti, tai oikeastaan...
aloin tässä Keskisarjan haastattelua kuunnellessani miettimään sitä
Häkkinen: että olemmeko me suomalaiset sitten
yksinkertaisesti niin innokasta eläimeenryhtyjä-kansaa,
Häkkinen: vai johtuuko tämä korkea edustus näissä
1700-luvun kuvioissa sitten siitä, että tosiaan
tämä kriminaalipolitiikan painopiste oli jollain
tavalla kohdistettu tätä syntiä vastaan?
Paalanen: No, taustahan on se, että aikanaan niin kuin kristillisessä
oikeudenkäyttöajattelussa niin kuin seksuaalirikoksiin nähden niin,
Paalanen: luonnottomuus oli se niin kuin suuri synti ja siinä
mielessä missä Teemu puhui onaniansynnin vakavuudesta ja vastaavasta,
Paalanen: eläinseksi oli vastaavasti niin kuin raiskauksia vakavampi rikos,
koska raiskaus oli luonnollisen halun tuote ja eläinseksi luonnottoman
Paalanen: että minäkään en sitä tiedä sitä syytä
jos - varsinkaan kun Teemukaan ei sitä tiedä
Paalanen: niin se taitaa olla aika, aika
syvällä se syy, että miksi juuri Pohjoismaissa
oli tämmönen - tässä Suomi-Ruotsi alueella - erittäin jyrkkä suhtautuminen
Paalanen: mutta kyllä se tulee vahvasti sitten
keskiajan kristillisen perinteen lastista.
Paalanen: En, en näe mitenkään järkeväksi väittää, että
jotenkin ilmiö olisi Pohjoismaissa erityisen suuri.
Paalanen: Tietysti, siihen voi vaikuttaa se, että
täällä on ollut paikoin vähän eristynyttä elämä
maaseudulla pitkien etäisyyksien, joskus hankalien
matkojen takana... talvi on pitkä ja kylmä...
Paalanen: ihmiset ei välttämättä niin paljon tapaa toisia ja liiku ydintalven
aikana, että semmoinen niin kuin eristyneisyys on voinut tuottaa sitä
Paalanen: että sitten niin kuin seksuaalinen
mielenkiinto on purkautunut enemmän eläinten suuntaan
Paalanen: mutta kyllä eläinseksi tunnetaan kaikkien
kulttuurien historiassa missä vain eläimiä
on pidetty, niin sinäänsä, että ei tämä nyt erityisen
pervoa kansaa niin kuin sillä tavalla ole.
Häkkinen: Niin, jos miettii vaikkapa esimerkiksi japanilaisen klassisen
taiteen merkkiluomuksia, niin kuuluisa maalaus "Tako to Ama" -
Häkkinen: en nyt muista tarkalleen onko se 1700- vai 1800-luvulta
- niin kuvastaa juuri naista mustekalan syleilyssä, tai tursaan.
Häkkinen: No kuitenkin... onko zoofilia sitten - me olemme
tätä... kriminaalipoliittista puolta tässä käsitelleet niin
Häkkinen: onko zoofilia sinun mielestäsi
ylipäätäänkään eettinen kysymys tai eettinen ongelma?
Paalanen: No ei se noin niin kuin lähtökohtaisesti
ole, että kun me kysytään siis ylipäänsä
siitä, että saako ihminen ja eläin harjoittaa
jotain seksuaalista kanssakäymistä keskenään
Paalanen: niin ei ne vastaukset tai niin kuin analyysit yleensä
niin kuin eettisesti mitään mielenkiintoista paljasta.
Paalanen: Ainoa semmoinen kysymys, jota voi
pyöritellä vahvemmin etiikan kannalta - toki
siis tämän vahingoittamisen lisäksi, joka on
olennainen kysymys, vahingoittamiskysymys
Paalanen: - mutta sen lisäksi on niin kuin tämmöinen
suostumuskysymys, että voiko eläin antaa suostumuksensa?
Paalanen: Ja siihen on vähän kahta linjaa, että mitä tuo Jennakin
nosti esille, että eläinhän kyllä kommunikoi ja toimii aktiivisena
Paalanen: esimerkiksi kiimainen uroskoira nyt
kyllä pökkii sitten niin kuin sitä rahia
ja... rahia ja tuota... lasten pehmolelua ja
jos siihen nyt antautuu itse pökittäväksi
Paalanen: että ei sitä nyt voi väittää, että sitä
eläintä olis millään tavalla siihen pakotettu,
että siinä mielessä suostumusasia on niin kuin
tämmöisissä tapauksissa nähtävissä siinä mukana.
Paalanen: Mutta toisaalta sitten taas eläintenpidossa
ylipäänsä me tarkastellaan niin kuin etiikan
näkökulmassa ennemmin tämmöistä hyväntahtoisuuden
eli benevolentian käsitettä kuin suostumusta,
Paalanen: koska useimmat lemmikkieläimet ei
ylipäänsä ole kykeneväisiä antamaan suostumusta tai
käsittämään koko konseptia millään tavalla, että se
on niin kuin merkityksetön se suostumuksen konsepti.
Paalanen: Jopa eläinoikeusajattelussa ajatellaan
pitkälti niin että, että eläinten oikeudet ja
niiden kunnioittaminen on ihmisen velvollisuus,
ihmisen niin kuin ihmisen hyväntahtoisuudesta käsin.
Paalanen: Filosofi Peter Singer lähti siitä liikkeelle, että
et tarpeettoman kärsimyksen tuottaminen eläimelle on väärin.
Paalanen: Joka myös rakentuu tälle
hyväntahtoisuuden ajattelulle, ei sille onko
eläin suostuva tai mitä eläin nyt varsinaisesti kaikissa tilanteissa tahtoo.
Häkkinen: No Singerhän oli tällaisen uuden eläinoikeusliikkeen ehdoton arkkifilosofi.
Paalanen: Kyllä.
Häkkinen: Noh, mietin tässä sitä että onko eläinoikeusfilosofian
parissa sitten zoofiliaan otettu kantaa tai onko siitä keskusteltu?
Paalanen: Aa, sitä on aika niukasti käsitelty, koska perinteiset filosofit
on pysytellyt joskus aika pitkälle tai kaukanakin seksuaalisuudesta.
Paalanen: Singerillä oli muistaakseni jotain tästä asiasta ja
seksuaaliitikko Igor Primoratz on myös käsitellyt aihetta ja Alan Sobel.
Paalanen: Muutama henkilö on niinku nostanu sitä
esille ja yleisesti ottaen vois sanoa, että
et on niinku identifioitu aika vahvasti se
niinku tän kärsimysajattelun myötä niin kun se
Paalanen: että et se seksuaalinen suhde ei
sinällään oo eettisesti mitenkään olennainen.
Paalanen: Et sen seksuaalisen suhteen seuraukset elikkä mahollisesti siis
vahingoittaminen tai joku muu eläimen kaltoinkohtelu on eettisesti kiinnostavaa.
Paalanen: Täähän tulee esille täähän on ihan
samalla tavalla rinnastettavissa siihen että
ei esimerkiks vaikkapa anaaliseksi tai
homoseksuaalisuus oo eettisesti merkittävä kysymys
Paalanen: vaan merkittävä kysymys on se että onko se tapahtunut
vapaaehtoisesti. Onks se, onko kysymys raiskauksesta
vai onko kysymys suostumuksellisesta seksistä, että
eläinten kohdalla niinku mennään samalla dynamiikalla.
Häkkinen: No Jenna tuossa aiemmin mainitsi tällaisen zoofilian
vastaparin tai näin he itse väittävät eli zoosadismin,
Häkkinen: jolla viitataan siis tällaiseen harjoitteeseen jossa ihminen
hakee mielihyvää satuttamalla eläintä seksuaalisessa mielessä.
Häkkinen: Niin onko tämä todellinen alakulttuuri
eläimiin sekaantumisessa? Onko tällaista
toimintaa vai meneekö tämä samanlaiseen urbaanien
myyttien lokeroon kuin 70-luvun snuff-elokuvat?
Paalanen: Ömm, zoosadismi elikkä tälläinen
tarkoituksellinen eläinten vahingoittaminen on
oikeestaan nyt sitä internetin syvintä syöveriä
mistä Teemu Keskisarja tuossa veisteli.
Paalanen: Et ei sinänsä eläinseksi joka on yllättävän valtavirtaista ja helposti
löydettävää internetissä, et se ei mee sinne varjoihin nykyään enää edes.
Paalanen: Mutta tota mä en sanois että on olemassa mitään yhtenäistä
alakulttuuria muuta kun ehkä joidenkin erityisten internetin keskustelupalstoja
Paalanen: missä jotkut saattaa tätä asiaa aina
jotenkin pyöritellä. Mut enemmän on kysymys
yksittäisistä ihmisistä joilla on valitettavan
niin kun häiriintynyt suhde eläimiin
Paalanen: jotka käyttää hyväkseen sitä että eläimillä on
vähemmän keinoja puolustautua tai ilmaista kantaansa.
Paalanen: Sen takia zoosadismi on vahvasti
esillä ja nousee eläinoikeuspuolelta esille ja
eläinlääkärien suunnalta et zoosadismi on se ainoa
ehkä valitettavasti se ainoa puoli eläinseksistä
Paalanen: joka nousee niinku näköpiiriin sillon
kun ne eläimet on kärsiny sitä selvää vahinkoa.
Paalanen: Et se on niinku vahingot on todennettavissa ja nähtävissä
joskaan ei toki aina voi täysin päätellä mitä on tapahtunu.
Paalanen: Mut että, jos vaikka eläinten sukupuolielinten
alueella on jotain repeämiä vastaavia niin saattaa
olla hyvinki epäiltävissä et on ollu jotain tota
tämmöstä niinku väkivaltasta seksitoimintaa tai muuta.
Paalanen: Mut et tää on samantyyppinen ilmiö kuin
monessa muussakin seksuaallisuuden osa-alueessa
että tietyt tämmöset niin kun hyvinkin ikävät
lieveilmiöt nousee esiin usein keskusteluun,
Paalanen: ja tätä myöten värittää sitä koko
keskustelukenttää. Vaikka ne on hyvin marginaalisia.
Häkkinen: Studiossa siis Tommi Paalanen
Sexpo-säätiön toiminnanjohtaja ja Perttu Häkkinen.
Tässä vaiheessa ohjelmaa kuuntelemme
parikymppisen Jennan haastattelun toisen osan.
Häkkinen: Voisitko kuvitella eläväsi ilman zoofiliaa tai tätä puolta itsessäsi?
Jenna: Voisin heittää vastakysymyksen oikeastaan kaikille.
Voisitko kuvitella että et olisi hetero tai homoseksuaali?
Jenna: Esimerkiksi että kyllä se varmasti onnistuu mutta
se että kuinka mielekästä se elämä on sen jälkeen että.
Jenna: Se on osa sinua että zoofilia on luonteenpiirre et se on tutkitusti
tutkittu että se on luonteenpiirre ja se on synnynnäinen ominaisuus
Jenna:että se ei ole vaan semmonen asia joka tulee jostain tuolta.
Häkkinen: Yhteiskuntamme perustuu hyvin pitkälti eläinten hyväksikäyttöön.
Häkkinen: Me tapamme eläimiä ruuaksi, me teemme eläimistä
vaatteita. Nämä asiat ovat verrattaen normaaleja mutta zoofilia ei.
Häkkinen: Miten näet muut eläinoikeuskysymykset?
Oletko sinä kasvissyöjä, käytätkö nahkakenkiä?
Jenna: En ole kasvissyöjä, mutta olen esimerkiksi
erilaisissa eläinsuojeluyhdistyksissä jäsenenä.
Jenna: Toimin vapaaehtoisena työntekijänä, pyrin tekemään
mitä itse pystyn omissa rajoissani eläinten eteen.
Jenna: Tää lakimuutos mitä nyt ollaan ajamassa läpi, että zoofiilia
kiellettäisiin Suomessa - mun mielestä se on aika järjetön ja typerä laki.
Jenna: Kuinka sitä tultaisiin valvomaan? Miten sen voisi estää?
Jenna: Nyt ihan näistä lähtökohdista kun lähdetään,
että ei kukaan koskaan voi toisen asunnossa neljän
seinän sisällä tietää mitä siellä tapahtuu, että
tapahtuu paljon, paljon asioita varmasti kaikkien kotona
Jenna: ja tämä varmasti on sitten yksi niistä, että mielestäni se lakimuutos ei
tule ensinnäkään vaikuttamaan millään tavalla ja mielestäni tää on niinku...
Jenna: Tämmönen yritys poliitikoilta, että tehdään
nyt jotain hyvää eläinten puolesta ja että nyt ovat
sitten eläinten ystävätkin ja muut tyytyväisiä tähän
asiaan, kun taas mielestäni pitäisi keskittyä
Jenna: paljon, paljon, paljon rankempiin ja tähdellisiin asioihin mitä
täällä tapahtuu eläinten kohdalla, että esimerkiksi juuri tehotuotanto.
Jenna: Tehotuotanto on semmonen johon kuuluisi puuttua tosi paljon ja
siihen, että jos tuolla sattuukin niin että siellä joku ihminen nyt päättää
Jenna: laiminlyödä kaikki 50 lehmäänsä ja ne löytyvät kuolleina
sieltä navetasta ja sitten hän saa siitä sakot sun muuta
Jenna: niin niin tuota, mielestäni semmosiin asioihin tulisi
paljon rankemmin puuttua kuin taas tähän, jossa ei niin kuin...
Jenna: Tässä asiassa ei ole uhreja, että tässä niin kuin
teennäisesti pyritään tekemään jotain ja voidaan
sitten taputella vatsaa ja olla silleen "no mepäs tehtiin
nyt näin hyvä lakimuutos", vaikkei tosiasiassa se...
Jenna: Se ei tule vaikuttamaan mihinkään ja siinä ei ole uhria mitä satuttaa.
Häkkinen: Teillä on näitä virtuaaliyhteisöjä,
niin oletteko te sitten puhuneet
ikäänkuin kuin, että suomalaiset zoofiilit jossain määrin yhdistyisivät,
Häkkinen: siis virallisesti ja lähtisivät ajamaan
omia oikeuksiaan, jos tämä lakimuutos menee läpi?
Jenna: En tiedä. Voin rehellisesti sanoa, että nyt en tiedä.
Jenna: Niin paljon ei ole juteltu tästä aiheesta vielä.
Häkkinen: Kun olet puhut suomalaisten zoofiilien
kanssa keskustelusivustoilla, niin ovatko he
olleet päävoittoisesti miehiä vai naisia vai
onko tämä mennyt ikäänkuin 50-50 (fifty fifty)?
Jenna: Kyllä se on aika 50-50 (fifty-fifty), että ei se...
Jenna: Ainakin se kuva mikä minulla on niin se on aika 50-50 (fifty-fifty).
Häkkinen: Esiintyykö sitten zoofiilien joukossa
tällaista lajiuskollisuutta, siis siinä mielessä
Häkkinen: että jotkut ovat viehtyneitä esimerkiksi
koiriin ja toiset taas johonkin toiseen lajiin?
Jenna: Kyllä. Se on hyvin ihmiskohtaista, että mihinkä
eläimeen ja itse henkilökohtaisesti olen pelkästään koiriin.
Häkkinen: Mitä muita lajeja tai eläimiä sitten on mainittu näissä keskusteluissa?
Jenna: Esimerkiksi hevoset.
Häkkinen: Nämä ovat kaksi yleisintä?
Jenna: Uskoisin näin.
Häkkinen: Ja onko sitten, jos joku ihminen on hevosihminen
tai koiraihminen, niin tämä identiteetti ei ikäänkuin muutu?
Jenna: Väittäisin, että ne voivat muuttua.
Jenna: Itsestäni en osaa sen tarkemmin sanoa.
Jenna: En itse näe esimerkiksi hevosia niin
seksuaalisella tavalla kuin mitä näen koirat.
Jenna: Että johtuu myöskin varmasti siitä, että itse osaan lukea parhaiten koiria.
Jenna: Väitän tietäväni milloin koira ei pidä jostain ja olen ollut niiden
kanssa eniten tekemisissä elämäni aikana, joten se on myöskin turvallisin juttu.
Häkkinen: Mitkä luonteenpiirteet tai fyysiset piirteet koirassa vetoavat sinuun?
Jenna: No ehdottomasti semmonen niinku, ihan peruskoira, että iloisuus
ja se positiivisuus, että kun menee vaikka tapaamaan ystävien koiria,
Jenna: niin niin tota, ne on iloisia ja häntä
heiluen ottaa sut vastaan ovella ja että ei tota...
Jenna: Ei siinä oo mitään semmosta niin tiettyä asiaa, että...
Häkkinen: Mutta sosiaalisuus?
Jenna: Ehdottomasti sosiaalisuus.
Jenna: Että koiran täytyy olla koira ja ei voi olla, tuota...
Jenna: Esimerkiksi jos kuvittelee fyysistä kanssakäyntiä jonkun
koiran kanssa, niin koira ei voi silloin olla arka tai pelokas.
Häkkinen: Jenna, onko sinun mielestäsi zoofilia
moraalinen kysymys tai moraalinen ongelma?
Jenna: Kyllä siihen ehdottomasti liittyy vahvasti moraali, että mä en itse näe
moraalisesti mitään väärää tässä, että tää on semmonen asia joksikin mää oon syntyny
Jenna: mikä mussa piirre on olemassa, eikä mun
mielestä, itseään ei pidä moralisoida tai
rankaista siitä että mitä on, varsinkaan kun tässä ei mitään, mitään pahaa tapahdu.
Häkkinen: Eli sinun mielestäsi tässä ei ole uhria.
Jenna: Ei missään nimessä. Tässä on kyse
syvemmästä välittämisestä, kontaktista, tunteista.
Jenna: Myöskin siitä fyysisestä puolesta, mutta siinäkään ei haluta satuttaa
ketään, siinä ei ole tarkoitus aiheuttaa mitään ikävää kummallekaan osapuolelle.
Häkkinen: Sinä olet zoofiili ja perheenäiti. Onko tämä hankala asetelma?
Jenna: Ehdottomasti jollain tavalla. Perheen
kesken ollaan aina lemmikin kanssa,
ei mitään poikkeavaa siinä että ollaan ihan niin kuin mikä tahansa normaali perhe,
Jenna: että me ei erota siinä mielessä yhtään millään tavalla.
Sit jos taas on jotain fyysistä mitä tahtoo eläimen kanssa tehdä
Jenna: niin se taas tulee tapahtumaan niin
että lapseni ei siitä tule koskaan tietämään.
Häkkinen: Ihmisestä tavataan sanoa, että hän on
sarjallisesti monogaminen, eli toisinsanoen ihastuu,
rakastuu ja jossain vaiheessa tunteet saattavat kylmetä
ja sitten uutta partneria tai rakastettua putkeen,
Häkkinen: niin päteekö tämä myös zoofilien maailmassa? Onko mahdollista ihastua
vaikkapa koiraan ja huomata jossain vaiheessa, että tunteet kylmenevät?
Jenna: Väitän että ihastuminen ainakin on mahdollista. Tunteiden
kylmenemisestä en osaa sanoa, koska tämä piirre on sinussa ja pysyy
Jenna: että ehkä johonkin tavallaan tiettyyn
yksilöön voi ensin tuntea vetoa, mutta sitten
huomaatkin, että tämä eläin ei ole se sinun juttusi. Että periaatteessa on mahdollista.
Häkkinen: Jotkut kuulijoistamme saattavat
pohtia sitä, opetatko sinä koirallesi fyysistä
kanssakäymistä tai pyritkö ehdollistamaan koiraa
ikäänkuin jonkunnäköiseksi seksipalvelijaksi.
Jenna: En missään nimessä. Se ei kuulu zoofiliaan ollenkaan.
Aloite lähtee niin ihmisestä kuin siitä eläimestä.
Että sanotaan nyt näin, että kyllä sen huomaa koirasta, jos
koira on kiinnostunut ja se tekee myöskin sen selväksi.
Häkkinen: No ajatellaan sellaista hyvin innokasta lämminhenkistä koiranomistajaa.
Sanotaan koira-aktiivia vaikka jossain messuilla tai Facebook-ryhmässä.
Häkkinen: Niin tuleeko sinulla ikinä mieleen,
että jonkun ihmisen, joka on niin kuin
tällainen ns. perus-koiraharrastaja, niin hän itseasiassa onkin zoofiili?
Jenna: No, kyllä saan välillä. Se on vain minun omaa tulkintaani, mutta monet ihmiset
eivät varmaan ymmärrä myöskään sitä että jos he tuntevat niin syviä tunteita
Jenna: en väitä että he olisivat zoofiilejä,
mutta jos he tuntevat niin syviä tunteita,
että välillä pelkästään se rakastumisen tunne saa sinut ilman syytä itkemään
Jenna: kun katsot koiraasi esimerkiksi niin, sillon sinä tunnet
näitä samoja tunteita mitä minä tunnen koiraani kohtaan.
Häkkinen: Tällainen oli siis suomalaisen zoofiilin
muotokuva. Näin meille puhui parikymppinen Jenna.
Häkkinen: Ovatko zoofiiliset taipumukset sitten geneettisiä,
kuten Jenna tuossa asetteli vai ovatko ne perversio?
Paalanen: No perversio on sanana vähän sellainen, että sitä ei enää oikeastaan
nykyään käytä kuin kiihkokristityt tai muuten asiasta kauhean tietämättömät
Paalanen: että mitä geneettisyyteen, niin enemmin
puhuttais myötäsyntyisistä seksuaalisuuden piirteistä.
Paalanen: Vallitseva teoria erilaisten seksuaalisten mieltymysten
kehittymisestä on sen tyyppinen, että noin niin kuin ihmiset
saattaa olla geneettisesti alttiita kehittämään ylipäänsä
voimakkaita tämmösiä fetisistisiä seksuaalisuuden muotoja.
Paalanen: Mutta ne yleensä syntyy varhaislapsuuden aikana erilaisista
syistä. Mut ne ei oo sen enempää muutettavissa, oli ne geneettisiä tai ei.
Häkkinen: Mitkä tällaisia ikäänkuin triggeröiviä,
laukaisevia syitä sitten voivat olla? Onko näitä tutkittu?
Paalanen: Tutkimus on tällä hetkellä aika huteraa siltä osin, että mitään semmoista
vallitsevaa vahvaa teoriaa, "näin tämä menee", ikäänkuin läpimurtoa, ei ole tehty.
Paalanen: Mutta semmonen niinsanottu "imprinting"
tai leimautumisteoria on yksi vahvimmista,
että jotkut varhaislapsuuden mielihyväkokemukset
niin kuin rakentaa sen mielihyväkokemuksen
ympärille myös seksuaalisen mieltymyksen.
Paalanen: Et se on niin kuin vähän tämmöinen
sanoisinko freudilaishenkinenkin, mutta että se on
nyt vahvin tällä hetkellä käytössä oleva teoria.
Häkkinen: Eli ajatus siitä, että tietyllä tavalla on jotain latenttia
perustaa että jokin laukaisee tämän asian varhaislapsuudessa.
Paalanen: Joo näin voisi sanoa. Ja puhutaan nimenomaan
tällaisesta aika exklusiivisesta vahvasta mieltymyksestä
Paalanen: toki ihmisillä on hyvin erilaista seksuaalista repertuaaria kun mennään
tämmösiin niin kuin ei niin kokonaisvaltaisiin
seksuaalisiin mieltymyksiin.
Paalanen: Voi olla sitten tällaista panseksuaalisuutta,
että pystyy kokemaan hyvin monet asiat
seksuaalisena esimerkiksi, ja eläinseksi voi
liittyä yhtenä osana tällaiseen kokonaisuuteen.
Häkkinen: Niin kyllä. Eläähän joukossamme tällaisia niinsanottuja
objektiseksuaaleja tai kohdeseksuaaleja mikä nyt onkaan aivan oikea termi.
Häkkinen: No yksi tällainen asia joka tässä
vielä nousee mieleen, niin onko kaikki zoofilia
luonteeltaan samanlaista? Hyvin useinhan zoofiliaa
on ajateltu myös tietynlaisena korvikeseksinä.
Paalanen: Joo kyllä, mutta jos viitataan tähän Jennaan niin Jennahan
edustaa hyvin vahvasti niin sanottua zooromanttista ajattelua.
Paalanen: Elikkä hänellä on tämmöinen rakkaussuhteen kaltainen suhde
tai miksei voisi suoraan sanoa että rakkaussuhde eläimen kanssa.
Paalanen: Johon seksuaalisuus kytkeytyy. Mutta perinteisemmin
zoofili on erityisesti seksuaalista kiihottumista ja viehättymistä.
Paalanen: Sitten kentällä noin mun kokemuksena on, että
zooromantiikka on yksi vahva ilmiö, mutta on paljon
myös zoofilejä, elikkä seksuaalisesti kiihottuvia
ihmisiä, jotka eivät ole niin vahvasti romanttisia.
Paalanen: Mut sit ehkä lukumääräisesti se kaikista
suurin eläinseksin alue on niinsanottu korvikeseksi.
Paalanen: Käytäntö, että ihmiset harrastavat
seksiä eläinten kanssa, kun eläin
on saatavilla ja muita ei ollut saatavilla siinä varsinaisessa hetkessä.
Häkkinen: No pitäisikö näitä sitten jollain tavoin
ikäänkuin erotella enemmän selvästi esimerkiksi
puheessa tai terminologiassa näitä
eläimiinsekaantumista, zoofiliaa ja zooromantiikkaa?
Paalanen: No tietysti jos ilmiötä haluaa ymmärtää, niin kuin seksologiassa on ihan
tarpeellista, niin tottakai pitää ymmärtää, että kaikki ei ole sitä samaa pullaa.
Paalanen: Oishan se vähän ikävä puhua ihmisten ihmissuhteista
sillä tavalla että kaikkihan se on sitä samaa oli kyseessä
nyt sitten elinikäinen avioliitto tai huorissa käynti niin
ihan samaa kamaahan se on. Että ei se nyt ihan näinkään ole.
Häkkinen: Lämmin kiitos vierailusta Tommi Paalanen.
Paalanen: Kiitoksia.